Патріот України попри громадянство іншої держави та допомога ЗСУ при законній можливості виїхати — історія Деміра Мерта
![](https://kanaldim.tv/wp-content/uploads/2023/07/ynz_18-820x461.jpg)
Демір Мерт — громадянин Туреччини та справжній патріот України. Чоловік активно вивчає українську мову та допомагає Збройним силам України. У студії "Я не забуду" з Іриною Хоменко він розповів, які погрози отримує від росіян, чим планував займатися в Україні до роботи в "найпатріотичнішому" таксі та який подарунок підготував для військових.
В таксі познайомилася з турком, який допомагає ЗСУ
41-річна львів'янка Ірина Костенко протягом 17 років керує найбільшою у Львові фірмою з обслуговування комп'ютерної та офісної техніки. Також жінка є співзасновницею благодійного фонду "Трофейна". Восени 2022 року познайомилася з незвичайним таксистом — на задньому сидіннійого автор висіло оголошення: "Не розумію мову окупанта! Збираю гроші на ЗСУ".
![](https://kanaldim.tv/wp-content/uploads/2023/07/iryna-kostenko-820x473.jpg)
— Розкажіть, чим ви стали займатися після повномасштабного вторгнення?
— Наша діяльність змінилася кардинально: до вторгнення була компанія офісної техніки та заправки картриджів, після — допомога військовим. Спочатку збирали [гроші] на техніку, тепловізори тощо. Згодом зародився проєкт "Трофейна" — військові відправляли нам у якості подарунків трофейні гільзи та тубуси. З них ми робимо підвіски, чарки, столики. Завдяки цьому ми зібрали дуже багато донатів.
— Скільки всього вам вдалося зібрати грошей на потреби наших Збройних сил?
— Загальну суму ми не підраховували, але це близько п'яти автомобілів, тридцяти тепловізорів, п'яти дронів. І це я не рахую Starlink, амуніцію, взуття, спальники.
— Розкажіть про ту зустріч восени 2022 року?
— Я викликала таксі на роботу і приїхав чоловік турецької національності — Демір. Коли я сіла до нього, була дуже приємно вражена, тому що грала українська музика і була табличка за написом: Не розумію мову окупанта! Збираю гроші на ЗСУ". Він прикріпив файлик, куди пасажири могли кинути гроші. Він говорив українською. Не ідеально, але зрозуміти його можна було.
Ми спілкуватися і мені стало так цікаво і приємно, що, коли він мене привіз на роботу, дуже захотілося йому щось подарувати. Я також задонатила Деміру і розповіла, що маю благодійний проєкт під назвою "Трофейна" та запросила його до нас. Я показала йому брелок із розмальованої гільзи. Він хотів купити, але я зробила для нього подарунок.
Так ми почали товаришувати. Він приходив до нас на майстер-клас із розпису гільз, робив розіграш москальских касок серед тих, хто задонатить.
![](https://kanaldim.tv/wp-content/uploads/2023/07/kaska-820x461.jpg)
— Скільки назбирали за цю каску?
— Близько десяти тисяч. Ці гроші пішли на взуття і спальники.
Неймовірно круто і приємно, що іноземець є справжнім патріотом нашої держави. Він людина великого серця, допомагає не тільки військовим, а ще й здає кров і закликає інших робити те саме; активно вчить українську мову.
Жінка з Туреччини з пенсії пересилає кошти на допомогу ЗСУ
80-річна Муаззез Мерт — мати Деміра. Проживає у Стамбулі. Дізналася про повномасштабну війну в Україні з новин по телевізору. З пенсії пересилає кошти на допомогу українській армії.
![](https://kanaldim.tv/wp-content/uploads/2023/07/muazzez-mert-820x472.jpg)
— Як ви дізналися про те, що в Україні почалася повномасштабна війна?
— Я постійно дивилася новини, дуже хвилювалася. Про початок війни дізналася з телебачення. Я постійно з сином на зв'язку, тож одразу зателефонувала йому і сказала постаратися допомогти людям. Я молилася Богу, щоб не було смертей. Ми розуміємо, що у війні немає переможців.
— Ви переконували сина повернутися до Туреччини і виїхати з України?
— Я його не переконувала. Я розумію, якщо мій син буде робити маленьке добро комусь, воно повернеться і йому.
— Звідки у вашого сина таке шалене бажання допомагати України? Він же громадянин іншої країни.
— У нас дуже велика сім'я. Від самого дитинства у нас виховується бажання допомагати, ми завжди допомагаємо одне одному. Він полюбив Україну, як свою рідну країну. Знаю, що він вже не захоче жити в іншій державі. Я [теж] завжди готова підтримувати Україну, надавати допомогу як морально, так і матеріально. Мала певні заощадження і перевела їх сину, аби він мав можливість щось придбати для українських військових. Я не зупинилась на цьому: частину пенсії обов’язково переводжу сину, щоб він міг задонатити на ЗСУ.
— Коли ви востаннє бачили сина?
— Два-три роки тому. Я його дуже ціную і пишаюся. У нього благородна душа. Я хочу приїхати до України, щоб познайомитися з такими ж благородними людьми, познайомитися із Володимиром Зеленським. Я постійно молюся за нього.
Отримує погрози за проукраїнську позицію та допомогу ЗСУ
43-річний Демір Мерт — громадянин Туреччини, який 4,5 роки тому приїхав до Львова будувати ресторанний бізнес. Коли почалась повномасштабна війна, він залишився в Україні, щоб допомагати ЗСУ. Наразі чоловік працює в найбільш незвичайному таксі в Україні і збирає кошти для української армії.
![](https://kanaldim.tv/wp-content/uploads/2023/07/demir-mert-820x488.jpg)
— Коли і з якою метою ви приїхали до України?
— Чотири з половиною роки тому я приїхав спочатку до Львова. Подорожував. Мені дуже сподобалися люди. Львів — дуже історичне місто. У Стамбулі я маю свій ресторан. Коли приїхав у Львів, хотів відкрити такий і тут, але почався карантин. Чекав, щоб карантин закінчився, але він затягнувся. А зараз війна.
— Як вивчали українську мову?
— Починав у Національному університеті "Львівська Політехніка", а коли захотів практики, пішов працювати в таксі та говорити з пасажирами.
— Коли почалося повномасштабне вторгнення, чому ви не виїхали до Туреччини?
— Я дуже люблю Україну, тут маю багато друзів. Я думав, як можна допомогти. Спершу поїхав у лікарню здавати кров. Потім — переказував гроші на ЗСУ. Опісля я поїхав до військкомату — хотів стати солдатом. Але не взяли.
Коли почалася війна, я зрозумів, що у військових багато потреб. У мене була деяка робота, я зібрав кошти і придбав авто для військових. А потім ще одне — для того, щоб займатися перевезеннями. Я їздив у Краматорськ, Миколаїв та багато інших міст. Військові мені навіть вручили офіційну подяку.
— Чи правда, що ваша активність призвела до погроз?
— У Facebook та в Instagram вказаний мій номер телефону. Мені зателефонували. Спочатку говорили турецькою, а потім перейшли на російську. Це була нецензурна лексика: "Ми тебе вб'ємо", "ти фашист". Я відповів, що мав відповісти, і завершив дзвінок. Не звертав уваги на ці погрози.
Демір провів Ірині Хоменко екскурсію салоном свого авто. Крізь лобове скло таксі одразу видно прапор України, ляльку-мотанку, подаровані військовими трофейні гільзи та напис "Водій не розуміє мови окупантів". Салон автомобіля чоловік прикрасив українськими прапорами та шевронами військових, а на підлозі лежить футболка "другої армії світу", об яку пасажири можуть витерти ноги. В підставці Демір завжди тримає солодощі для пасажирів. До звороту переднього сидіння прикріплений файл з проханням задонатити на ЗСУ. Для підтримки українського духу та патріотизму в салоні грає українська музика.
![](https://kanaldim.tv/wp-content/uploads/2023/07/0-820x479.jpg)
![](https://kanaldim.tv/wp-content/uploads/2023/07/1-4-820x467.jpg)
![](https://kanaldim.tv/wp-content/uploads/2023/07/3-1-820x478.jpg)
У студії "Я не забуду" Демір передав у БФ "Трофейна" 99 000 гривень на придбання мінібуса для військових. Співзасновниця фонду Ірина Костенко у свою чергу подарувала чоловіку подарунки — футболку з логотипом української розвідки від військовослужбовців, пряжку з ременя окупанта. Для ведучої програми вона теж підготувала презент — розписану гільзу від гаубиці Д-30.
![](https://kanaldim.tv/wp-content/uploads/2023/07/4-820x484.jpg)
![](https://kanaldim.tv/wp-content/uploads/2023/07/futbolka-1-820x468.jpg)
![](https://kanaldim.tv/wp-content/uploads/2023/07/5-1-820x487.jpg)
Попередні випуски "Я не забуду":
- 650 тисяч для ЗСУ: про волонтерство 9-річної незрячої бандуристки Анни-Марії
- Спадок, підйом на Говерлу, петиція до президента: історія Катерини — 15-річної доньки військового
- Порятунок сироти з Ізюма та перший клас у 13 років: історія опікунки Олени Кравченко
- Ракетний удар, порятунок 11-річної Софії, звернення до президента: історія поліцейського Павла Нестеренка у проєкті "Я не забуду"
- Полон, загибель до народження сина та 24-річний тато для 8 дітей — спецвипуск "Я не забуду" до Дня батька